![](https://09537cd477.clvaw-cdnwnd.com/c563e98ba0c6a3cc7833b99448753b03/200003743-9c8469c847/442012742_1656499525154275_7302345565513400898_n.jpeg?ph=09537cd477)
Veronika Synková
Veronika se narodila v Plzni v říjnu roku 1994 a v současnosti tam bydlí se svojí dcerou, a taky kočkou. Miluje divadlo, knihy a od dvanácti let zkouší psát. Už tehdy věděla, že jednou chce vydat knihu, ale vůbec netušila, o čem by měla být. Jak šla léta, objevovala vlastní sexualitu, procházela si různými životními strastmi… A to vše a ještě více nakonec zakomponovala do své prvotiny, na kterou je pyšná, i když si dobře uvědomuje, že první kniha nikdy nebývá dokonalá.
Nemá nijak vysoké životní cíle, chce být "jen" šťastná.
Hra pro Apollóna
Prolog
Třikrát jsme museli zvedat
oponu. A od první do poslední poklony jsem se, jako vždy, cítil zcela dojat.
Miloval jsem tenhle svět. Zbožňoval jsem dokonce i těžká líčidla a soukání do
mnohdy nepohodlných kostýmů. Divadlo nebylo jen můj koníček, nýbrž i domov.
Nehodlal jsem se ho vzdát.
Ochotnické hraní znamenalo zrovna v mém případě
těžký hazard, což jsem věděl. Utěšovala mě jen skutečnost, že o mém tajemství
zde nikdo nic netuší. Ani o mé minulosti. Čím méně toho ví, tím méně mě ohrozí.
S tím jsem dokázal žít.
Vojtěch našel mé rty sotva minutu potom, co jsme
se všichni ztratili v zákulisí. Přitiskl mě s náruživostí ke zdi v kostymérně.
Byl jsem unavený ze hry, ale stejně jsem neodolal smíchu. Jeho neutišitelná
energie mě bavila.
Líbil se mi. Měl hluboké, skoro černé oči,
tmavou pleť, exotický původ. Moc rád vyprávěl, jak babička přišla z Nigérie,
aby se v Čechách vdala za nějakého Hrbka. Všichni si už zvykli, že ho musí
poslouchat. Připadalo mi to úsměvné.
Muže jako on jsem vyhledával. Velké, namakané,
silné. Připadal jsem si s nimi v bezpečí. Ne, že by Vojta věděl, že potřebuji
ochránce. O svých strašácích ve skříni jsem nikdy nemluvil. Snadněji se
předstíralo, že neexistují. Zároveň mi ale nedovolili dát tomu volný průchod.
Mohl jsem si jen užívat, nic víc nemohlo fungovat. A já měl pocit, že tenhle
sexy snědouš poslední dobou žádal mnohem víc, než mohl mít.
Chvíli jsem oplácel jeho lačné polibky, ale pak
jsem se odtáhl.
"Musím jít," řekl jsem nekompromisně. "Víš, že
mě zítra čeká první den ve škole."
Povzdechl si a políbil mě na krk.
"První den žádné zkoušky plnit nebudeš, brouku.
Navíc, nikoho neoblbneš. Jsi nejméně zodpovědný člověk, jakého jsem kdy
poznal."
"A přesto mě miluješ," ušklíbl jsem se.
"Proto," opravil mě a oba jsme propukli v smích.
"Šílenče!" vyprskl jsem.
"Rozum má cenu, jen slouží-li lásce."
Pobaveně jsem se na něj podíval. Snažil se mě
dostat, ale nejspíš nedosáhl vytouženého výsledku.
"Antoine de Saint-Exupéry, Kamenné srdce
Korsiky," pronesl jsem bez dlouhého váhání.
"Sakra. A já doufal, že budu za umělce."
Z toho, jak se na mne díval, mi bylo nad slunce
jasné, že ačkoliv se známe teprve krátce, tak pro něj hodně znamenám. Na
okamžik jsem dokonce dostal chuť utéct, ale on se teď tvářil tak zkroušeně, že
jsem mu musel dát alespoň krátkou pusu.
"Zůstaň na prknech, která znamenají svět, Vojto.
Vím, že na to máš."
"Nechoď," zašeptal prosebně. Zněl, jako by beze
mne měl umřít. Děsivé! "Prosím."
"Promiň," řekl jsem. "Prázdniny skončily."
Odtáhl jsem se možná až příliš chvatně. Hodil
jsem na sebe bundu a přes rameno tašku. Došel jsem skoro až k východu pro
zaměstnance, když promluvil.
"Skončily prázdniny, nebo my?"
Ta slova mě přiměla zastavit se. Ohlédl jsem se a pohlédl
mu do očí, ve kterých se leskly slzy. Uvědomil jsem si, že nemám odvahu zlomit
mu srdce.
"Možná malý pivo?"
Vojtěch se mi vrhl kolem krku jako nadšené dítě
a mně prolétla hlavou myšlenka: Jedna noc
navíc ani jednomu z nás přece neublíží.
Nebo ano?
1
Nenávidím
Vojtěcha Hrbka. Nenávidím pivo. A hlavně, ze všeho nejvíc, vodku. V puse jsem měl jako v
polepšovně, hlava mi třeštila a žaludek dělal kotrmelce. Tohle zvládnu, ujišťoval jsem sám sebe. První školní den se na pozemcích fakulty prostě nepobleju. Dám to.
Se snahou správně dýchat a uklidnit rozbouřený
žaludek jsem procházel mezi studenty a hledal vchod do budovy A, kde na mne
čekala první přednáška. Naštěstí byla budova i značka na dveřích dost velká,
abych ji viděl i ne úplně jasným zrakem.
Co jsem ale rozhodně spatřit nemusel? Dost
nevhodně olizující se mladý pár. Nejen, že se chovali neslušně, ale ještě ke
všemu jejich "líbačka" působila dost nechutně.
Dobře,
nedám to.
Kašlat na
lidi. Rozrážel jsem je na všechny strany a neřešil, kam kdo poletí. Potřeboval
jsem co nejrychleji najít záchod. Umyvadlo. Pisoár. Cokoliv! Neřešil jsem,
jestli odstrkuji profesora nebo mladou holku, co má padesát kilo i s postelí,
tady se jednalo o těžký případ nouze! V ústech se mi rychle hromadily kyselé
žaludeční šťávy. Jestli si nepohnu, jistě
se stane průšvih. Někdo mě pevně chytil za rameno a zastoupil mi cestu.
"Pusť
mě," vyštěkl jsem, aniž bych se díval jinam než za jeho záda. Pánské záchody!
Cíl mé cesty.
"Nemůžeš
takhle vrážet do lidí," ohradil se. Kupodivu nezněl naštvaně, spíše jako by mi
domlouval.
Zvedl
jsem pohled, abych si prohlédl muže, kterému ten melodický hlas patřil. A můj
mozek, už tak otupělý, úplně vypověděl službu. Tohle nebyl kluk, chlapec ani
muž. Pokud bych připustil, že existují bozi, a čas od času se jdou projít mezi
obyčejné smrtelníky, pak jsem jednoho právě viděl před sebou. S nebesky modrýma
očima a úžasně blonďatými vlnitými vlasy vypadal jako řecký bůh slunce.
Nepamatoval jsem si, co mi řekl, jen mi v hlavě zněl jeho hlas. Potřeboval jsem
ho slyšet znovu.
"Prosím,"
hlesl jsem. Nevěděl jsem, zda prosím, aby promluvil, nebo mě pustil, protože
jsem úplně zapomněl, kam spěchám a proč. Vzápětí jsem si ale zase vzpomněl. "Já
opravdu musím…"
"Nic
nemusíš," zavrčel.
A zavrčel líbezně… Nezáleželo na tom, že se
zlobí. Klidně se zlob, prolétlo mi
hlavou. Křič, nadávej. Vrč. Ach, prosím,
Apollóne, zavrč ještě jednou.
"Ne, vážně musím."
"Říkám, že –"
Promiň. Nic víc jsem si pomyslet nestihl, kdyžjsem si krknul tak kvalitně, že by se za podobný výkon nemusel
stydět ani můj otec, a v následujících vteřinách, než jsem ho stihl varovat,
hodil šavli. Ulevilo se mi, ano, ale ten slastný pocit trval milisekundu
čistého času. Nejistě jsem se na něj podíval. S od pohledu drahýma botama, po
kterých teď stékaly zvratky, očividně nebyl spokojený. Nejspíš se nejednalo o
výstřelek poslední módy. Pár vteřin jen zíral s otevřenými ústy. Pak rty pevně
semkl k sobě.
"Vážně?" hlesl. V šoku nemohl ani křičet. A jako
kdyby tohle nestačilo, kolem nás se pomalu ale jistě množil zvědavý dav
spolužáků.
"Promiň." Na víc jsem se nezmohl.
"Promiň?" zopakoval po mně. Na čele se mu začala
rýsovat zuřivá vráska. "Děláš si prdel?"
I přes vážně špatnou situaci jsem se nedokázal
ubránit pobavenému úsměvu. Občas. Zíral
bys jak. Ale zrovna v tuhle chvíli…
"Čemu se směješ? Za pět minut mi začíná
přednáška!"
Mysl se mi vyjasnila a já ztratil poslední
špetky odvahy. Odstrčil jsem ho stranou a rozběhl se na záchody. Už jsem je
sice akutně nepotřeboval využít, ale vážně se musel někde schovat.
"Hej!" křičel za mnou. "Dlužíš mi boty!
Zbabělče!"
Zabouchl jsem za sebou dveře kabinky a svezl se
do sedu na záchodovou mísu. Obličej jsem skryl v dlaních. Srdce mi bušilo, div
nevyskočilo z hrudi, a já marně přemýšlel, jestli brečet, nebo se smát. Copak se tohle opravdu děje? Co to znamená? Vůbec nesplňoval mé
standardy. Štíhlý a bledý, úplný opak mužů, za kterými se běžně otáčím, a
přesto…
Stačil mi jediný pohled do jeho očí, aby veškeré
sliby, které jsem dal sám sobě, spadly a změnily se v prach. Neřekl jsem si
snad, že se už nikdy nezamiluji? Že už nikdy nedovolím, abych byl já – nebo i
ten druhý – vystaven tomu, co se stalo tehdy. Jinou možnost jsem neviděl. A
teď, v moment, který by člověk ani nepostřehl, se můj život obrátil vzhůru
nohama. Nemám sílu vzdorovat!
Po tváři mi, ve vší té bouři emocí, stekla
zbloudilá slza.
.
Zjistil jsem snadno všechno, co jsem chtěl
vědět. Rozpovídala se o něm první holka, se kterou jsem na přednášce mluvil.
"Je nejochotnější kluk, kterého znám,"
vyprávěla. "Na začátku jsem se tady vůbec nevyznala. Oslovila jsem ho po týdnu
před školou a on se mnou prošel úplně všechno. Nevím, kde vzal čas, protože
okamžitě zaplul do učení takovým způsobem, že tady snad i přespával, ale byl
tak milej!"
"Dobře," pronesl jsem, abych zastavil
vyčerpávající příval slov. "Takže jak se jmenuje? A co studuje? V jakém je
ročníku?"
"Je ve druháku Teorie a praxe právního procesu a
je mu dvacet jedna." Tedy o rok starší než já. Takže bych pořád ještě mohl mít
šanci, jeden rok není tak hrozný věkový rozdíl… Cože? Na co myslíš? Sklapni! okřikl jsem sám sebe. Bojovat sám se
sebou ale vůbec nebylo jednoduché.
"A jméno? Víš ho?"
"Daniel," řekla tak, že si spíš zamilovaně
povzdechla. "Daniel Vícha. Myslíš, že by se ke mně jeho příjmení hodilo?
Martina Víchová… Nezní to tak špatně, že ne? Měla bych ho pozvat na drink? Šel
by? Nebo bych ho prostě mohla políbit… Vždycky můžu říct, že jsem si ho s někým
spletla, kdyby něco… Ty jo, musím si začít cvičit podpis… Vždyť se na svatbě
nebudu umět hezky podepsat!" zasmála se. "Věřil bys, že jsem se tak dřív fakt chovala?
Jo, asi zním šíleně… Ale naši jsou křesťané… Vštěpovali mi do hlavy, že s mužem
musím mít sex až po svatbě, která je nejdůležitější bod vztahu… Ale Daniel by
mohl být dobrý manžel, ne?"
Už podruhé během dne se mi začalo dělat špatně
od žaludku. Přestal jsem pro jistotu vnímat, co všechno ta bláznivá přemalovaná
blondýna povídala. Přemýšlel jsem nad svými věcmi, nad svým Danielem, abych byl upřímný. Opravdu tomu můžu dát průchod? Můžu ho sbalit? Neublíží mu, co mě drží
zpátky? Pokud se o mém vztahu dozví otec, neudělá mu ze života peklo, pokud
bude dost statečný a neustoupí? Pokud se mu postaví? Budu já mít dost sil,
abych ho před ním ochránil? A vůbec, když jsme u toho, ladilo by jeho jméno
s mým?
Najednou mi odlehla bublina a já slyšel, že se
Martina – nebo snad Marta? Její jméno jsem vypustil – na něco ptala. Trochu
unaveně jsem na ni kouknul a ona se zarazila, když si nejspíš uvědomila, že
potřebuju zopakovat, co mi povídala.
"Fajn, tak znova: Pořád jsem nemohla vymyslet,
proč jsi mi povědomý. Jsi na škole přece první den… A pak mi to došlo! Ty jsi
ten, co Dana poblil, že jo?" Nezmohl jsem se kromě zrudnutí na nic dalšího, ani
na přikývnutí, ale nepotřebovala jasnější odpověď. Začala se smát, až jí
vytryskly slzy.
"Tak tohle je gól! Víš, co o tobě řekl, když ses
ztratil?"
"Že jsem zbabělec, jsem ještě slyšel," zavrčel
jsem.
"Jasně, ale taky, že jsi blbec." Nepovídej. Nemáš tam něco, co bych nevěděl i
sám?
"Jo, stává se. Těžký úděl blbců. Občas o tobě
něco takového prostě lidé řeknou."
"Pobavil tím půlku školy. Možná budeš brzy
stejně populární jako on. Divím se, že ještě nerozdáváš podpisy. Počkej,
podepíšeš se mi?" Začala hrabat tužku a papír, zatímco já na ni jen valil oči.
"Zbláznila ses?! Ne!" Další výbuch smíchu.
Nejspíš se nedokázala ovládat! Kolik že
jí je? Neměla by být stejně stará jako on? Proč je takhle dětinská?! Přesto, že se smála, a
očividně si dělala legraci, pořád naléhala.
"No tak! Holky mi jinak neuvěří, že jsem s tebou
mluvila! Prosím! Musíš!" Nepřestávala se chichotat.
"Byla to nehoda! Radši na celou událost rychle
zapomeň."
"Myslíš, že vás někdo fotil?" Sakra. Na tuhle
možnost jsem zapomněl. Je pravda, že
fotka studenta zvracejícího na jiného je skvělý materiál pro kolování
internetem. Což mi zrovna neubralo na pocitu, že jsem si svým počinem
vcelku zavařil.
.
Během dne jsem ho naštěstí už nepotkal, tudíž
jsem byl ušetřen jakéhokoliv vysvětlování a dalších trapných momentů. Teď,
večer doma, jsem neodolal nutkání vyhledat ho na sociálních sítích. Na
fotografiích vypadal téměř stejně kouzelně jako naživo, i když se na nich
nerozčiloval svým rozkošným způsobem. Nevěřil jsem na lásku na první pohled, a
štvali mě lidé, kteří ano. Věděl jsem jen, že ho potřebuji víc poznat.
Několikrát jsem téměř klikl na "odeslat žádost o přátelství", ale vždy jsem
nakonec změnil názor. Co bych mu napsal?! Sorry
za ty boty? Pitomost. Pravděpodobně by ani neodpověděl. A pokud náhodou
ano, pak určitě něco ve smyslu, abych začal šetřit. Popravdě, strašně rád bych,
ale nemohl jsem.
Nebýt mého zatraceného otce, neměl jsem školu
ani byt. Tenhle mu patřil, a já v něm směl bydlet za podmínek, které se mi
nelíbily. Žádní kluci, žádné prachsprosté umění, a rozhodně žádná umělecká
škola. To jsem já! Člověk stvořen, aby
tvořil, uvězněný ve zlaté kleci, ze které nemá jak uniknout.
Šrámy, jež jsem měl na duši i těle, mi budou
navždy připomínat, kým jsem a nesmím být. Některé z nich nikdy nepřestanou
bolet. A přesto jsem mu tu radost v životě nehodlal udělat.
Přišel mi e-mail od vedoucí našeho souboru. Po tváři se mi
rozlil úsměv a já na okamžik zapomněl na všechny své strasti.
"Nesnáším
ho." Nedokázal jsem nebrečet.
Ne kvůli
tomu, že mě před hodinou zbil tak, že jsem měl tělo v jednom ohni, že jsem
bolestí zvracel a že jsem byl rád, že se dokážu pohnout. Po tomhle výlevu
zmizel do hospody a my zůstali s matkou sami doma. Což znamenalo, že ke
mně
mohla přijít, pomoci mi vstát a postarat se o mě. Choulil jsem se jí teď v
klíně jako malé dítě, seděla v křesle a objímala mě, pohupovala mnou jako s
miminkem.
"Nestojím
o jeho pomoc. Nechci bydlet v tom bytě. Nechci se stěhovat do města. Nechci
chodit na školu, kterou mi vybral."
"Ta škola
je dobrá," zašeptala, zatímco mě hladila po vlasech. "A když budeš bydlet sám,
uleví se ti. Zas tolik toho přece nechce…"
"Chce mi
vzít všechno, co je pro mě důležité. Nemůžu malovat, stýkat se s lidmi, které
mám rád, a musím dělat, co mi řekne. Tohle mi přijde dost špatné."
Povzdechla
si. Stejně jako já věděla, že mám pravdu, ale nemohla mi nabídnout žádnou
alternativu.
"Není
jednoduché být umělcem," uvažovala nahlas. "Spousta různých stylů a přesto
mnoho konkurence. Teď ti to možná nepřijde, ale ten svět je krutý. Každý se
předhání o co nejlepší výkon, kradou se díla. Nemusel bys najít uplatnění a
možná by se ti nikdy nepovedlo osamostatnit. Práva a titul z nich ti zajistí
práci, která tě určitě uživí. Nikdo neříká, že u nich musíš zůstat navždy. Ale
potřebuješ si vybudovat základ do života."
![](https://09537cd477.clvaw-cdnwnd.com/c563e98ba0c6a3cc7833b99448753b03/200003747-b7ec0b7ec2/IMG_9750-9.jpeg?ph=09537cd477)
Foto: nakladatelství Solis